Høsten 1941 skulle bli den mest betydningsfulle tiden for nazistene-
-i planleggingen av det de kalte Den endelige løsningen.
Utryddelsen av jødene.
Her i Auschwitz konsentrasjonsleir i Polen-
-skulle Rudolf Höss organisere massemord på uskyldige sivile-
-inkludert, forførste gang, kvinner og barn.
I bygninger som denne i Auschwitz oppfant man helt nye mordmetoder.
Jeg kunne se alt som foregikk-
-rett foran øynene mine.
En SS-mann klatret opp på husets tak, tok på seg en gassmaske,-
-åpnet en luke og helte inn pulveret.
Under høsten 1941 og våren 1942-
-brøt nazistene ny grunn i massemordets historie.
Gjennom en kombinasjon av ordrer ovenfra og initiativ nedenfra-
-innledet de en ødeleggelsespolitikk som skulle berøre neste hele Europa.
AUSCHWITZ Nazistene og Den endelige løsningen
Ordrer og lnitiativ
I oktober 1941 smiddes radikale planer i Auschwitz konsentrasjonsleir.
Den nye konstruksjonssjefen Karl Bischoff og arkitekten Fritz Ditt-
-planla en ny leir-
-som skulle ligge drøyt to kilometer nordvest for sen eksisterende-
-ved en landsby tyskerne kalte Birkenau.
Leiren skulle bli like stor som en liten by med 100 000 mennesker.
Forskning fra 1990, med grunnlag i de tyske originaltegningene-
-viser at man fra starten av skulle gjøre det uutholdelig for fangene.
Nazistene bygde lidelse inn i selve planene.
I en tysk konsentrasjonsleir måtte tre fanger dele på denne plassen.
I Auschwitz-Birkenau var planen å trenge inn ni fanger i samme plass.
550 i hver brakke.
Det var ikke vann og ikke noe gulv-
-og med så mange sammentrengt trivdes sykdommene.
Men de endelige beregningene viste-
-at ikke engang denne trengselen var tilstrekkelig for nazistene.
Bischoff besluttet å presse inn enda flere.
For hånd krysset han over tallet 550 for hver brakke-
-og skrev 7 44.
SS utformet ikke bygninger for å huse folk, men for å utslette dem.
Overraskende nok så var den nye leiren i Auschwitz ikke ment for jøder,-
-men for sovjetiske krigsfanger, som disse.
Nazistene anså dem som underlegne.
Under krigen døde omtrent tre millioner av dem i tysk fangenskap-
-av sult, sykdommer og fysisk vold.
Høsten 1941 ankom 10 000 sovjetiske krigsfanger-
-for å begynne å bygge den nye leiren Auschwitz-Birkenau.
Det var oktober. Det snødde alt. Jeg husker at det snødde.
De ble lastet av ved jernbanerampen ved godsstasjonen.
De var utmattet. Det var vanskelig for dem selv å bevege seg.
Det er vanskelig å tenke seg et menn- eske i filler, skitten, utsultet, syk.
Det var karikaturer av mennesker.
Bare noen 100 av de 10 000 sovjetfangene overlevde til våren.
En av dem er Pavel Stenkin.
Vi kjente vår plass, en grav.
Jeg lever nå, og om et minutt er jeg ferdig.
Dette var en konstant følelse. De kunne drepe deg når som helst uten grunn.
Måten som tyskerne... SS og fangevokterne,-
-torturerte krigsfangene på... De slo ikke engang oss så hardt.
Jeg vet ikke hvorfor, men om fangevoktere ikke drepte 7-10 om dagen-
-fikk han nok ikke sove. Det var slik vi oppfattet det.
Folk døde av sult og sykdommer og ble slått i hjel.
Man levde når man gikk til sengs.
Om morgenen var du død.
Død, død, død.
Død om kvelden, død om morgenen, død om ettermiddagen.
Død. Vi levde med døden.
Hvordan kunne man føle seg?
Rudolf Höss, som ledet denne lidelsen-
-holdt rutinemøter hver tirsdag og fredag-
-for å diskutere driften med offiserene sine.
Av dokumenter som nylig er funnet i Moskva er det klart-
-at byggingen av leiren ved Birkenau gikk for langsomt for SS-ledelsen.
På denne tiden, høsten 1941,-
-hadde Auschwitz nesten ikke noe med jødeforfølgelsene å gjøre.
Det var nazister andre steder som innledet massemordet på jøder.
Som her, i Hamburg, en av Tysklands største havner.
Hamburgs nazister ville bruke RAFs bombinger av byen-
-som grunn til å forfølge jødene enda mer.
Bombingene i september 1941 gjorde hundrevis hjemløse,-
-men Hamburgs regionale leder Karl Kaufmann ville vise handlingskraft,-
-så han dikterte et brev til Adolf Hitler.
Derfor ber jeg om tillatelse til å få evakuere Hamburgs jøder til øst.
Da ville i det minste noen av de som er blitt rammet av bombingene-
-kunne få nye hjem.
Forespørsler som Kaufmanns passet Hitlers egne fordommer og ønsker.
Han hadde lenge villet bli kvitt jødene.
Han beskyldte dem fortapet i første verdenskrig-
-og trodde det fantes en internasjonal jødisk konspirasjon.
Da nazistene fikk makten sa Hitler at Tysklands jøder skulle forfølges.
De ble raskt syndebukker for alle Tysklands problemer.
På høsten 1941 bifalt Hitler Kaufmanns og andre høye nazisters anmodning-
-om å deportere tysk jøder.
I slutten av oktober fikk Hamburgs jøder høre nyheten de fryktet.
Vi fikk et rekommandert brev med ordrer om-
-å komme til jernbanestasjonen om 24 timer-
-med en koffert, for å flytte mot øst. Det var alt det sto.
Over hele Tyskland pakket tyske jøder sine eiendeler-
-og gjorde seg reiseklare foran øynene på sine ikke jødiske naboer.
Enten fikk man et skjellsord, eller så så de bort. Vi ble sinte,-
-men framfor alt redde. Vi ville vende tilbake, men det gikk ikke.
Om morgenen ble vi ført til tog. Vanlige tog.
Togene var låst fra utsiden-
-og det var en togreise til ingen steder.
Vi visste ikke hva vi hadde i vente.
Ingen tyske jøder ble sendt direkte fra Hamburg til Auschwitz.
Deres første destinasjon var Lodz-gettoen i Polen.
Nazistene hadde skapt gettoen for polske jøder over hele Polen.
De hatet disse jødene enda mer enn jødene fra vest.
For nazistene var de dobbelt farlige siden de kom fra det slaviske øst.
Det var til dette sjokkerende miljø at Hamburgs jøder kom-
-da de ankom til Lodz om morgenen den 26. oktober 1941.
Det var 1150 personer.
Det jødiske gettopolitiet eskorterte oss til gettoen. Det tok to timer.
Vi så mennesker i gettoen-
-som så slitne og trette ut, og de la ikke merke til oss.
Vi så et område som så ut som slum,-
-men ingen av oss hadde sett slum, men vi antok at dette var det.
Vi kunne ikke forstå hvorfor de så ut slik, ikke engang ordentlig kledd.
Vi visste ikke hva slags sted dette var. Det virket helt vettløst.
De tyske jødene betraktet de polske jødene ovenfra og ned.
Vi var definitivt fra en mye lavere klasse enn de.
Plutselig innså de at de hadde blir slengt ned til vårt nivå-
-eller kanskje lavere, siden de var uvant med å leve i det miljøet.
Sentrale Polen, høsten 1941
Da de tysk jødene ankom, ble Lodz-gettoen enda mer overbefolket.
De lokale nazistlederne ville redusere befolkningen i gettoen.
Høsten 1941 kjørte derfor Walter Burmeister-
-fra SS sjefen sin, Herbert Lange, tvers over Polen.
Han husket seg senere hva Lange hadde sagt om reisens hensikt.
La meg gjøre klart at dette er strengt konfidensielt!
Jeg har ordrer om å grunnlegge en spesialkommando i Chelmno.
Personale fra Poznan og Gestapo i Lodz vil slutte seg til.
Vi har en hard, men viktig oppgave foran oss.
Herbert Lange hadde deltatt i nazistenes dødshjelpprogram-
-og drept handikappede.
Lange kjørte til den lille landsbyen Chelmno.
Her skulle han og mennene hans utføre et spesiell installasjon-
-med hovedhensikt å skape plass i Lodz-gettoen-
-ved å drepe de jøder man mente var uproduktive.
I november 1941 var flere sånne sentra under konstruksjon.
I Belzec i østre Polen bygget man en leir-
-for å drepe jøder fra Lublin-området.
Men drepingen skulle øke enda mer etter hendelser mer enn 1000 mil unna.
7. desember 1941-
-bombet Japan amerikanske slagskip ved Pearl Harbour.
Dette førte til at Japans allierte Tyskland erklærte krig mot USA.
Noen dager senere-
-gjorde Hitler klart hvem han anklaget for krigens eskalering.
Vi vet hvem som står bak Roosevelt.
Det er den evige jøden som vil kaste oss til samme skjebne-
-som vi har sett og opplevd i sovjetiske Russland.
Privat erklærte Hitler nå at jødene burde utryddes.
En ledende nazist som hørte ham snakke om massemord bodde i Krakow i Polen.
16. desember 1941, noen dager etter møtet med Hitler-
-snakket han med en utvalgt gruppe høye offiserer, SS-menn og partifolk.
Hans navn var Hans Frank, østre Polens nazistleder.
Det han sa var ikke tenkt å offentliggjøres,-
-men en kopi av talen hans overlevde krigen.
Når det gjelder jødene så går jeg utfra at de kommer til å forsvinne.
De må vekk.
Men hva skal vi gjøre med jødene?
Tror dere at de vil bli flyttet til bosetninger i øst?
Fra Berlin sier man bare: "Dere får henrette dem selv."
Men vi kan ikke skyte alle disse jødene,-
-så derfor må vi finne på en annen måte å utrydde dem på.
I januar 1942-
-ble de første jødene for deportering fra Lodz-gettoen valgt ut.
Vi ville ikke dra. I det minste ikke de fleste av oss,-
-for vi antok at elendigheten vi kjente var bedre enn et ukjent elendighet.
De utvalgte jødene ble ført hit-
-til Herbert Langes improviserte utryddelsesfabrikk i Chelmno.
Jøder fra trakten hadde blitt de første til å dø her noen uker tidligere.
Nazistene sprengte huset der selve drepingen ble utført-
-for å fjerne bevisene for sine forbrytelser.
Dette er et av de få bilder som eksisterer av selve bygningen,-
-men beviser samlet etter krigen gir et bilde av hva nazistene gjorde her.
Jødene fra Lodz fikk beskjed om å kle av seg.
De ble drevet langs en korridor i husets kjeller og opp en rampe-
-og inn i et lite vindusløst rom der dørene ble stengt bak dem.
De var innelåst på et lasteplan.
Disse lastebilene var blitt oppfunnet for å drepe mentalt syke-
-gjennom å trenge dem sammen i laste- rommet og gasse dem med karbonmonoksid.
Nå tok Lange og andre nazister etter samme metode for å drepe jøder.
Gassbiler ble sentrale for den nye mordmetoden her i Chelmno.
Det var en masse skrik. De skrek så fryktelig.
Det var uutholdelig.
Vi kunne høre skrikene, men vi kunne ikke se menneskene.
De ble lastet inn og myrdet der. Det var helvete.
Derfor kalte vi bilene for Helvetesbiler.
Da de kjørte av sted sa jeg: "Der drar helvetet."
Likene av de ga gassede jødene-
-ble kjørt to mil langs småveier til en skog-
-og ble begravet i en lysning.
Mange av de tyskere som jobbet her i Chelmno mente at de gjorde rett,-
-noe framgår av Kurt Möbius, en av SS-vaktenes, vitnemål.
Kaptein Lange sa at ordren om jødenes utrydding kom fra Hitler og Himmler,-
-og som politimenn hadde vi lært å betrakte en regjeringsordre som lov.
Akkurat da trodde jeg at jødene var skyldige.
Vi hadde fått høre om og om igjen at jødene var kriminelle og underlegne-
-og skyldige i Tysklands nedgang etter første verdenskrig.
Drevet av disse antisemittiske villfarelser begikk tyskerne i Chelmno-
-den første systematiske massegassingen av jøder.
Men mordoperasjonene virket fortsatt ikke være en del av en strategi.
Det skulle forandres 20. januar 1942-
-ved et beryktet møte ved stranden av innsjøen Wannsee i utkanten av Berlin.
Hensikten med møtet var å samordne utryddingen av jødene.
Det nazistene kalte Den endelige løsningen.
Det ble gjort klart for høye nazister og regjeringsmedlemmer til stede-
-at SS hadde prosessen under kontroll.
Med Reinhard Heydrich som leder og Adolf Eichmann som sekretær-
-tok man en prinsippavgjørelse i Wannsee.
Alle jøder under nazistisk kontroll skulle dø.
Mange av dem skulle arbeide seg i hjel.
Som en begynnelsen på en løsning på jødespørsmålet skal de arbeide i øst.
Da kommer et stort antall til å dø naturlig.
Resten får vi ta fatt med på en passende måte.
I gettoer som i Lodz fulgte nazistene Heydrichs direktiv-
-om å eliminere en del av jødene gjennom arbeid-
-og ta seg av resten på en passende måte.
Maten holdt ikke for å opprettholde livet.
Det fantes ingen melk, ikke kjøtt og ikke frukt.
Det fantes ingenting.
De lokale jødene ville bytte mot et par sko-
-eller hva som helst som vi hadde.
Moren min byttet en silkebluse mot litt smør og brød.
I gettoen hadde alt en pris.
Man var nødt til å stå på noens skuldrer-
-eller ha beskyttelse, altså kontakter.
Det var slik livet var og forretninger ble gjort.
Gjør du meg en tjeneste, så gjør jeg deg en!
Man kunne ikke stole på noen.
Om jeg sa noe til en medarbeider, brukte hun det til sin fordel.
Man måtte være forsiktig. Folk gikk bak ryggen på hverandre-
-siden det gjaldt liv eller død.
Slik var livet i gettoen. Det var det livet gjorde med menneskene.
Jeg tviler på at de var slik før krigen.
Et av de verste aspektene av hvordan nazistene drev gettoene-
-er hvordan de jødiske lederne ble tvunget til å ta valg om liv og død,-
-som hvordan den sviktende tilgangen på mat og arbeid skulle bli fordelt.
Mordechai Chaim Rumkowski, lederen for Lodz getto-
-utnyttet sin posisjon, til forskjell fra de fleste andre gettoledere.
Jeg hørte rykter,-
-og jeg visste at han hadde et voldsomt temperament.
Ble han sint, slo han deg med kjeppen sin.
Iblant kvittet Rumkowski seg med motstandere gjennom deportasjonene-
-og misbrukte sin posisjon på andre måter.
Jeg var alene på kontoret, og han dro fram en stol.
Vi hadde et par samtaler. Han pratet, jeg lyttet-
-og han forgrep seg på meg.
Jeg trakk meg unna, og han kom etter.
Det var et skremmende...
Forhold.
Rumkowski utnyttet ofte de unge kvinnene.
De var 15, 16, 18, 20, og alltid med flott utseende.
Vi var alle i matsalen.
Han la bare hånden sin om henne og gikk ut med henne.
Jeg så det.
Det var ingen som sa det, men jeg så det.
Rumkowski utnyttet Lucille Eichengreen seksuelt i flere måneder.
Først da kontoret der hun jobbet ble stengt, slapp hun unna ham.
Jeg følte avsky og sinne, men-
-hadde jeg stukket, så hadde han fått meg deportert. Det var helt klart.
Gettoen satte et permanent merke.
Det viste menneskeheten fra sin beste og verste side.
Det formet meg til den jeg er i dag.
Vi fikk alle skade...
I de årene.
Så småningom ble gettoen avviklet, og Rumkowski og hans familie-
-møtte samme skjebne som de 200 000 andre jødene fra gettoen.
De ble myrdet av nazistene.
Tidlig i 1942 spilte Auschwitz, til forskjell fra Chelmno og Lodz-gettoen-
-bare en liten rolle i nazistenes Endelige løsning.
Siden høsten 1941 hadde Höss og co. eksperimentert med Zyklon B-
-for å drepe sovjetiske fanger og syke-
-i krematoriet bare noen meter fra kontoret hans.
Ved siden av ovnene i krematoriet, var likhuset.
SS brukte det som et improvisert gasskammer.
Et antall jøder, utvalgt fordi de ikke kunne arbeide,-
-var også blitt drept her, fra og med høsten 1941 ,-
-men Höss og hans kolleger innså snart-
-at dette ikke var noe godt sted å utføre massemord på,-
-hvilket den polske politiske fangen Józef Paczynski vitner om.
Jeg var på loftet i det huset. Jeg sto på en kasse eller noe.
Jeg løftet på en takstein og kunne se alt som skjedde, rett foran meg.
De var høflige mot de folkene. Veldig høflige.
"Kle av dere. Legg sakene deres her og her!"
Så klatret en SS-mann opp på bygningens tak.
Han tok på seg en gassmaske, åpnet en luke-
-og helte ned pulveret.
Når han gjorde det kunne man, selv om veggene var veldig tykke,-
-høre et høyt skrik innenfra, tross de tykke veggene.
Dette skjedde ved lunsjtid, på dagtid.
For å skjule skrikene sto to motorsykler utenfor krematoriet-
-og ruste motorene for å skjule skrikene.
Motorene skulle skjule skrikene, men det slo feil.
De prøvde, men det fungerte ikke.
Skrikingen varte i 15 til 20 minutter.
Den ble svakere og svakere-
-og så ble det stille.
Disse skrekkopplevelsene var bare begynnelsen.
På våren 1942-
-ble for første gang jøder fra utenfor Polen sendt til Auschwitz.
De kom fra en av nazistenes nærmeste allierte.
Historien om hvordan disse jøder kom til Auschwitz-
-er en av de mest sjokkerende og overraskende i hele denne historien.
De kom fra Slovakia, mange av dem fra hovedstaden Bratislava.
Slovakia var et nytt land, grunnlagt først i 1939-
-og de fleste slovaker var nå voldsomt nasjonalistiske.
Vi elsker landet vårt.
Vi skal drepe fiendene våre.
Våkne, brødre i hele landet.
Vi forsvarer vårt språk og vårt levesett. Vi viker ikke for noen.
Slovakia for slovakene, lyder vårt rop.
Presidenten Josef Tiso var en katolsk prest-
-og også statsministeren Vojtech Tuka var dypt religiøs.
De hadde innført antisemittiske lover-
-sprunget ut av religiøs intoleranse.
I spissen for jødeforfølgelsene sto den nasjonalistiske Hlinka-garden.
En jøde gikk aldri på jobben.
De ville bare ha et bekvemt liv.
Våre folk tok med glede deres butikker. Vi kalte det arianisering.
Det var slik de ble rike.
Før krigen hadde Slovakia en jødisk befolkning på omkring 90 000.
Nå levde de under direkte trussel.
Da nazistene ba om tvangsarbeidere-
-tilbød de slovakiske myndighetene 20 000 jøder med familier.
Men i begynnelsen av 1942 oppsto en konflikt mellom landene.
Nazistene hadde ikke nok avlivningskapasitet-
-og ville derfor ikke ta imot noen som ikke kunne arbeide.
Tidlig i 1942 ble et møte holdt i utenriksdepartementet i Bratislava-
-for å forsøke å løse konflikten.
SS-kaptein Dieter Wisliceny kom for å møte statsminister Tuka-
-og en slovakisk tjenestemann, Dr. Koso.
Etter krigen vitnet både Wisliceny og Koso om hva som ble sagt her.
Har Dr. Koso diskutert forslaget vårt med dere?
Tilbudet deres om 20 000 jødiske arbeidere?
Slovakias regjering vil flytte de jødiske arbeiderne med deres familier.
Vi syns det hadde vært ukristelig å splitte familiene.
Kan det være så, herr statsminister, at det bortsett fra medfølelse-
-også handler om penger?
Vi får arbeidskraften, mens dere må forsørge familiene?
Men jeg tror ikke vi har plass for jøder som ikke kan arbeide.
Utgiftene våre ville ikke dekkes av jødenes arbeidsinnsats.
Når det gjelder kostnadene kan vi nok komme overens.
-Står dere for kostnadene? -Vi får se.
Snakk først med oberstløytnant Eichmann!
I Berlin ble det skrevet en avtale som beviser-
-at de slovakiske myndighetene betalte 500 reichsmark-
-for hver deportert jøde.
Slovakene betalte altså nazistene for å bli kvitt jødene sine.
For de fleste slovakiske jødene begynte reisen i en fangeleir-
-som denne utenfor Bratislava.
Her sto de slovakiske jødene under Hlinka-soldatenes kontroll.
En del av de soldatene var riktig slemme.
Silvia Veselà slovakisk jøde deportert til Auschwitz 1942 De bæsjet der med vilje så vi måtte gjøre rent med hendene.
De kalte oss jødehorer og sparket oss.
De sa: "Vi skal lære dere jøder å arbeide."
Men fattige kvinner vet hvordan man arbeider.
Senere, da jødene kom til leirene, tok vi deres eiendeler og klær.
Befalet ba oss ta hvilke klær vi ville ha.
Jeg tok noen klær. Det gjorde andre også.
Så tok jeg tre par sko. Alle tok det de kunne.
Jeg knyttet et tau rundt det og tok det med meg hjem.
Vi soldater hadde det ganske bra.
Når deportasjonene hadde pågått i noen måneder-
-innså Michal Kabàc hva som trolig skjedde jødene.
Hvordan kunne du personlig delta i deportasjonene-
-når du visste at de trolig ville dø?
Hva kunne jeg ha gjort?
Jeg var splittet.
Jeg tenkte: "Det bli fred og ro her."
"Dere fortjener det."
Men det var også uskyldige mennesker blant dem.
Jeg var splittet.
Deportasjonen av jøder fra Slovakia begynte i april 1942-
-og pågikk i sju måneder.
Sammenlagt ble omkring 60 000 jøder overlatt til tyskerne.
Drøyt 20 mil unna, i sitt hus utenfor Auschwitz konsentrasjonsleir-
-der han bodde med kone og fire barn,-
-ventet Rudolf Höss på slovakenes ankomst.
Planene for den nye leiren hadde forandret seg.
Sovjetiske krigsfanger skulle arbeide andre steder.
Höss visste nå at jøder var framtiden for Auschwitz.
Det var her, i et avsides hjørne av Birkenau, 3 km fra hovedleiren-
-at Höss og andre SS-menn hadde funnet et sted for provisoriske gasskamre.
Her sto et lite hus-
-som skulle bli kjent som Det lille røde huset, eller Bunker 1.
De så dette som et skritt framover for dødsprosessene i Auschwitz.
To gasskamre ble raskt bygget-
-ved å mure igjen vinduene og døren og bygge to nye innganger.
Til forskjell fra hovedleiren kunne mennesker myrdes her relativt diskré.
I dette nedslitte huset skulle titusener myrdes.
Mordmetoden var uforandret.
Jødene fikk vite at de skulle dusje. De ble stengt inn i rommet-
-og Zyklon B ble kastet inn gjennom en luke i veggen.
Innen noen uker hadde man bygd om et hus til i nærheten,-
-Det lille hvite huset, på samme måte.
Slovakiske jøder kom til stasjonen tre kilometer fra gasskamrene-
-29. april 1942 og ble sortert av SS.
De neste 2,5 årene skulle denne prosess gjenta seg hundrevis av ganger.
Da togvognene ble åpnet, skrek de straks til oss.
De skrek på tysk. Det var SS-menn som håndterte oss.
Vi måtte stå på rad. Mennene skulle gå ut først, så kvinner og barn-
-og til sist gamle.
Jeg tittet på pappa her, og han så sørgelig ut.
Det er mitt siste minne av ham.
De som ble valgt ut for å dø ble ledet bort forbi de nye husene ved Birkenau-
-og mot gasskamrene i Det lille røde huset og Det lille hvite huset.
Når vi kom fra arbeidet, så vi folk som ble brakt over.
De ventet hele dagen. De satt der. De hadde fremdeles mat hjemmefra.
SS-menn med hunder sto rundt dem. De visste ikke hva som skulle skje.
Etter krigen, i påvente av rettssaken,-
-skrev Rudolf Höss om mordprosessen i de små husene våren 1942.
Det var veldig viktig at ankomsten og avkledningen-
-skjedde i en rolig atmosfære.
Barna gråt ofte og syntes det var rart å bli kledd av,-
-men da deres mødre og den jødiske Spesialkommandoen trøstet dem,-
-ble de rolige og gikk inn i gasskamrene mens de lekte og spøkte-
-med lekene sine.
Hundrevis av menn og kvinner i sine beste år gikk intetanende-
-døden i møte i gasskamrene under de blomstrende frukttrærne.
Dette bilde av døden midt i livet forfølger meg ennå i dag.
Jeg så dem som fiender av vårt folk.
Grunnene til utrydningsprogrammet virket riktige for meg.
Etter gasingen ble andre jødiske fanger tvunget til å laste likene på vogner-
-og kjøre dem langs et spor til gigantiske groper.
Otto Pressburger var en av de som ble tvunget til å fjerne likene.
Vi gravde groper. Først visste vi ikke hva de var til for.
Først da gropene var dype nok begynte vi å hive ned likene.
Det var sjokkerende. Det lå lik her hver morgen som vi måtte begrave.
Da sommeren kom, begynte alt å råtne. Det var fryktelig.
De fleste som jobbet her kom fra min hjemby Trnava.
Jeg kjente dem alle, og hver dag ble de færre og færre.
De ligger sikkert begravet her et sted.
Broren og faren min er begravet her, forstår du.
Sommeren 1942 hadde Höss og kollegene hans i Auschwitz-
-oppdaget hvordan de kunne myrde tusener.
Men deres metoder tilfredsstilte ikke deres herrer-
-som i sin jakt på Den endelige løsningen ville drepe millioner.
De neste månedene skulle Höss og kollegene hans-
-overvinne alle hindere og bygge hus som dette-
-der mord kunne begås i en enorm skala.
Og under det arbeidet begynte nazistene å lete i hele Europa-
-etter enda flere mennesker å hente hit og drepe.